ČR: Přinášíme vzpomínku na scénáristu, dramatika a dramaturga, autora scénáře ke dvěma nezapomenutelným filmům české i světové kinematografie — Markétu Lazarovou a pohádku Tři oříšky pro Popelku. Citace jsou z rozhovoru, který vznikl v roce 2000 během divadelního festivalu v Hradci Králové, jehož byl František Pavlíček hostem.
Jako scénárista jste podepsán pod legendární Markétou Lazarovou – českým filmem století. Jak jste vůbec mohl podlehnout dojmu, že Vančurova literární předloha je převoditelná do filmové řeči?
Vančurovu prózu jsem objevil jako dvaadvacetiletý student, deset let po jejím vydání. Do té doby jsem vůbec nevěděl, že něco takového v české literatuře existuje. Hned napoprvé jsem z ní dostal horečku. Vracel jsem se k ní pravidelně a do filmařské skupiny na Barrandově v roce 1956 jsem nastoupil pod podmínkou, že mi ji dovolí realizovat. Věděl jsem, že jediný, kdo je schopen ji natočit, je František Vláčil. My dva jsme spolu prožili divoké pětileté „manželství", během něhož vzniklo celkem dvanáct verzí scénáře. Kdyby mu to nebyli zakázali, snad by Vláčil zápasil s filmem až do smrti.
Původní rozpočet čtyři a půl milionu se nakonec vyšplhal na čtrnáct. Vláčilova genialita, umíněnost a perfekcionismus však způsobily, že se v české kinematografii podařilo něco zcela jedinečného. Ekonomové kapitulovali a Vláčil mohl dál hledat filmovou podobu Vančurova prozaického zázraku.
Filmové premiéry se zúčastnila i paní Vančurová. Neumíte si představit, jak mi bylo, když mi řekla: „Pane doktore, vy jste mě podvedl, tohleto by Vladislav nevzal. Vy jste mi sliboval jarmareční baladu!“ A moje maminka – prostá, venkovská žena, mi řekla: „Nic si z toho nedělej, každý má někdy v životě průšvih.“ A do toho vycházela v novinách jedna pozitivní recenze za druhou.
Jak jste si to přebral sám pro sebe?
Všechno, co člověk žije, doopravdy draze platí. To byl případ Markéty Lazarové. I my jsme ji zažívali dlouhý čas. Paní Vančurová mi odpustila a usmířila se se mnou až o pět let později, v roce 1970, když jsem pro Divadlo na Vinohradech adaptoval Vančurovu Josefinu, shodou okolností poslední inscenaci, než mě soudruzi vyhodili. Po premiéře mi řekla: „Vše odpuštěno, Vladislav by měl radost.“ Tenkrát jsem od ní dostal jako výraz uznání svůj největší honorář – pusu na tvář. Pro mne je to více než Nobelova cena.
Tušil jste během toho "pětiletého manželství" s Františkem Vláčilem, že vzniká cosi výjimečného – filmový epos?
To člověk do poslední chvíle neví. Ve filmu je třeba postava královského hejtmana Piva. K nám na zkoušku narukoval Vítězslav Vejražka, vynikající herec, člen národního divadla, tehdy už poznamenaný akademismem, a vedle něho proslulý prostopášný herecký génius z Karlových Varů Zdeněk Kryzánek, který ovšem nikdy nedostal tolik hereckých příležitostí a jehož jméno je už dnes zapomenuto. Ale když se posadil na koně, bylo jasné, že máme před sebou hejtmana Piva. Znamenalo to ovšem přepsat mu dialogy "do huby". A jiný příklad – ve scénáři je mnich Bernard, který se toulá po světě s beránkem. Mnicha měl hrát Rudolf Hrušínský, ten však onemocněl a my jsme se rozhodli pro Vladimíra Menšíka. Dlouho jsme pak upravovali roli Menšíkovi "na tělo". V obou případech se to vyplatilo. Člověk nikdy netuší, do čeho jde. Ostatně, já si myslím, že když truhlář dělá z nevyzkoušeného dřeva kredenc, taky neví, co z toho nakonec bude. Všechno je to svým způsobem magie. A my to tak musíme brát. Filmařský život je jenom pro silné povahy.
V titulcích k pohádce Tři oříšky pro Popelku, která byla na filmovém festivalu ve Zlíně označena za filmovou pohádku 20. století, chybí vaše jméno. Nemrzí vás to?
Občas mě to – přiznám se – zlobilo, zrovna tak, jako když film každý rok na Vánoce vysílala Nova a nikdy nezaplatila honorář. Ale nakonec si říkám – diváci, na kterých mně nejvíc záleží, jsou děti. A copak děti si budou pamatovat, jestli scénář napsal František Pavlíček, nebo ho svým jménem zaštítila Bohumila Zelenková? Mě potěšilo, že můj rukopis rozpoznal Milan Uhde, když mi půl roku po premiéře napsal: „Popelku jste napsal vy, nikdo jiný!"
Jsem rád, že se mi z božího dopuštění podařilo napsat dobrý scénář a že jsme objevili Libušku Šafránkovou. Bez ní by pohádková postava nebyla Popelkou.
Když ředitel Klicperova divadla Ladislav Zeman i přes značné zdravotní potíže nehodlal vzdát roli organizátora divadelního festivalu, napadlo mě, jak umění člověka posiluje a jindy zas – jako v tomto případě – potlačuje jeho pud sebezáchovy.
S kumštem je to jako s láskou. Někoho oblaží a jiného přivede na pokraj rozvratu. Považuju to za veliký dar, že kromě nezbytností jako je práce a politika, existuje i cosi, co je nejenom náplastí, ale i chlebem pro duši. Umění – to je úžeh, uštknutí, zajiskření, úchvat i určitá milost, ale nikdy ne jistota. Rozhodně je to poznamenání, ale netroufal bych si říct, že je to jenom šťastná láska.
PRAHA: Rekola, česká bikesharingová společnost, představuje nový projekt propojující městskou cyklistiku a umění. Na sto deseti vybraných kolech v Praze se objevují polepy a odkazy na sociální sítě mladých českých talentů. Každé z těchto kol nese jedinečné umělecké dílo nebo odkaz na hudbu, poezii či grafiku. Mezi zapojené umělce a umělkyně patří hudebníci Lil Fault, The Interlude a Pastavbacku, Ay$kr, Devotch666 a Karolina Beranová, básníci Antonín Zhořec, Anna Smetanová, Josef Kináč a Nikola Týčová a vizuální umělci Max Butrón, Matyáš Melíšek a Amélie Počarovská. Ulovit si kolo a zažít inspirativní jízdu s jedním z umělců mohou lidé do konce roku.
PRAHA: Kulturní produkční platforma ProFitArt se kromě produkce divadelních inscenací zabývá také kreativním vzděláváním. Aktivity mají významný sociální dopad, zaměřují se na psychomotorický vývoj dětí, podporu mentálního zdraví a emoční inteligenci. Součástí tohoto proudu jsou například workshopy pro děti a pro pedagogy Učení cirkusem pod vedením lektorů Cécile Da Costa a Roberta Janče a také nejnovější projekt s názvem Tanec a duševní zdraví (nejen) ve školách, který ProFitArt realizuje ve spolupráci s britským souborem Company Chameleon a Švandovým divadle na Smíchově.
ČR: Všechny v kulturním sektoru zajímá, jak se účinněji propagovat, ale někde to umějí lépe… Koncem loňského roku se na Ministerstvu kultury konal seminář věnovaný novým trendům v marketingu a propagaci kulturních zařízení a paměťových institucí. Ukázalo se, že sdílení zkušeností a úspěšných praxí je pro všechny, kteří mají oblast marketingu a propagace na starosti, velmi cenné. Proto jsme v Místní kultuře připravili anketu, která nabízí možnost „podívat se“, jak to dělají jinde. Chceme přinést konkrétní příklady vynalézavé, nápadité, ale hlavně fungující sebepropagace a dobře zvolené komunikační strategie vybraných projektů z oblasti kultury. Jaký je váš příběh? Co pomohlo ke zvýšení návštěvnosti, prodejnosti, sledovanosti? Čím můžete inspirovat ostatní? Zeptali jsme se Barbory Votavové, brand manažerky Knihobotu, knižního online secondhandu.
KRÁLOVÉHRADECKÝ KRAJ: Zdeněk Fryml, Jarmila Haldová, Monika Lemberková a Jana Hladíková získali titul Mistr tradiční rukodělné výroby Královéhradeckého kraje, který udílí krajští radní za významný přínos v oblasti tradiční lidové kultury a těm, kteří se významně zasloužili o jejich udržování a rozvoj za předchozí kalendářní rok. Nově je ocenění udělováno také významným osobnostem dlouhodobě působících v oblasti tradiční lidové kultury.